DAVISIN KOULUPIIRI
Mikä meininki?
Mikä meininki, Davis?
Olen kotona.
Oli pakko tuoda show tänne.
Netflix kysyi: "Missä haluat esiintyä? L.A:ssa? New Yorkissa?"
Vastasin: "Kalifornian Davisissa."
Tämä on...
Tämä on ollut tosi hyvä vuosi.
Menin hiljattain naimisiin. Kiitoksia.
Kiitos. Tarvitsen taputuksia. Tämä sormus on tosi painava.
Homma meni päinvastoin kuin Sormusten herrassa.
Sain sormuksen ja menetin voimani. Se on erilainen Sormusten herra.
"Kompromisseja? Ota sinä sormus, Sam."
Elokuva on ohi kahdeksassa minuutissa. Se ei ole 90 tunnin saaga.
Juhlimme juuri yksivuotishääpäivää. Vuosi takana, ikuisuus jäljellä.
Se on pelottavaa.
Mutta avioliitto on myös vapauttava kokemus,
koska en välitä paskan vertaa sinkkuystävistäni.
Enkä välitä kenestäkään teistä, ja se tuntuu mahtavalta!
Te istutte kotona, selaatte Tinderiä ja valitatte.
"Kuinka voi löytää kumppanin?"
"Hymykuopat? Pää poikki!" Jaatte tuomioita kuin joku keisari.
Olen että: "Olet Subwayssa töissä. Et ansaitse noin paljoa valinnanvaraa."
Vanhempani eivät nähneet toisiaan kertaakaan.
30 vuotta sitten 990 000 asukkaan pikkukaupungissa nimeltä Aligarh,
isä kuuli kaduilla tytöstä nimeltä Seema. Äidistäni.
Seema oli ykkösmimmi.
1982 Seema sai... Katsokaa tuota asua!
Hän oli kuin iPhone 8.
"Oletko kuullut Seemasta? Hän on hoikka, ja perheellä on kamera."
"Kamera? Uskomatonta!" Isä juoksi vaarini kotiin ja ilmoitti:
"Lähden Amerikkaan. Haluan naida Seeman."
10 minuutin päästä hän nai naisen, jota ei ollut koskaan nähnyt.
Se on kuin Tinder ilman kuvia.
"Haluan tuon loppuelämäkseni. Toivottavasti hän on mukava.
Muutetaan USA:han, missä emme tunne ketään."
Olen kiitollinen siitä päätöksestä.
Najmi nai kysymysmerkin, he tulivat USA:han ja minä synnyin.
Syntyminen on kuin kiinteistönvälitystä. Sijainti on kaikki kaikessa.
Täällä syntyneillä ruskeilla on pullat hyvin uunissa.
Me löimme läpi!
En tiennyt, kuinka X-Men Origins -tarina meni.
Emme tiedä mitään vanhemmistamme, eivätkä he tiedä mitään meistä.
"Isä, mikä on lempivärisi?" "Stanford!"
"Haluan tietää lisää sinusta." "Miksi? Mene Stanfordiin."
Maahanmuuttajat tykkäävät salaisuuksista.
He rakastavat niitä.
He sulkevat ne sisälleen ja kertovat ne, kun niillä ei ole enää merkitystä.
"Äiti on ninja ja isä kommunisti? Miksi kerrotte sen nyt?"
Jokainen keskustelu isän kanssa on kuin M. Night Shyamalanin elokuva.
90 minuuttia pohjustusta, mutta loppuratkaisu on pettymys.
"Nytkö se loppui?"
Isä ja äiti menivät naimisiin ja saivat minut Kalifornian Davisissa.
Äidin piti palata Intiaan päättämään lääkäriopintonsa.
Ensimmäiset kahdeksan vuotta olin isän kanssa kahdestaan.
En saanut ehdotonta rakkautta.
Ruskea rakkaus on ehdollista. Isä vaati kiitettäviä numeroita.
Sellaista se on.
Vartuin täällä. Kävin Pioneerin alakoulun.
Mutta Davis oli tosi valkoinen. Vähän kuin tämän illan yleisö.
Nimenhuuto oli ongelma monille meistä.
- Mikä sinun nimesi on? - Jasura.
- Miksi sinua kutsuttiin nimenhuudossa? - Jasuriahiksi.
Minä olin Hanson Minaja.
Sahan Minha.
Saddam Hussein.
- Mikä sinun nimesi on? - Biju.
- Minkä nimen sinä sait? - Sain tyhjän katseen.
Olin ainoa ruskea koulussa, ja isä oli ainoa ruskea työpaikalla.
Meidän piti tehdä kaikki yhdessä, mikä oli syvältä.
Maahanmuuttajaisää pitää yrittää ymmärtää, mutta en ymmärrä osaa teistä vieläkään.
Täällä on setiä, jotka eivät hymyile. En tajua sitä. Naurakaa!
Miksi sinä et naura? Olette aina stressaantuneita ja väsyneitä.
Jos maahanmuuttajaisän herättää 12 tunnin nokosilta, hän on että:
"Miksi minun pitää maksaa veroja?"
Muistan, kun olin isän kanssa ruokakaupassa.
Kävelimme käytävillä, ja isä nappasi jogurtin.
"Aa, jogurttia."
Tai maidon. "Aa."
Katsoin isää ja ajattelin: "Isä inhoaa jogurttia."
"Hän inhoaa maitoa."
Ymmärrän isän ilmeen nyt. Elämä on rankkaa.
Hänellä oli pieni lapsi, enkä helpottanut hänen elämäänsä.
Otin limsan hyllystä ja olin että: "Aa! Olen lapsi, elän ikuisesti."
Kompastuin tarralenkkareihini, pudotin pullon lattialle ja se räjähti.
Sitten isä teki sen, mitä useimmat ruskeat vanhemmat tekevät.
Hän tarkasti, oliko ympärillä ketään.
Ja läimäytteli minusta paskat pihalle.
Kiitoksia!
Osa teistä tunnisti tuon.
Maahanmuuttajat eivät lyö lapsiaan samalla lailla kuin te.
Maahanmuuttajat läimäyttävät kasvoihin ja tekevät ruhjeita sieluun.
Se on kuin mielen Guantanamo.
Osa teistä sanoo: "Hei, tämä on Davis!
Ira Glass sanoo radiossa, että lapset ovat tulevaisuus."
Oletteko katsoneet Läimäys- sarjaa?
Se kertoo valkoisesta lapsesta, jota läimäytetään synttäreillä.
Oletteko tosissanne?
13 jaksoa siitä lapsesta! Oletteko tosissanne?
Ruskeita lapsia läimäytellään jokaisilla ruskeilla synttäreillä.
Yleensä läimäytetty on päivänsankari. Me osoitamme sormella ja nauramme.
"Bijua läimäytettiin synttäreillään."
Se tekee meistä kovia ja sinnikkäitä.
Siksi meistä tulee kardiologeja ja voitamme tavauskilpailuja.
Läimäytykset saavat meidät nostamaan tasoamme.
Oletteko nähneet, kun intialaislapsi voittaa tavauskilpailun?
Suonissa virtaa jäävettä.
Se lapsi ei jäädy, koska häntä on läimäytetty kameran edessä.
Totta kai hän osaa tavata "knaidel."
Katsokaa noita kasvoja. Ilmekään ei värähdä.
Hän on 12. Ilmekään ei värähdä.
Hän voitti juuri 30 000 dollaria. Ilmekään ei värähdä!
Mistä ilmeettömyys on peräisin? Katsokaa hänen vanhempiaan.
EHDOLLINEN RAKKAUS
Poikanne voitti juuri valtakunnallisen tavauskilpailun!
Veli ajattelee: "Rima on liian korkealla. Tapan itseni."
Bobby Jindalilla on tuollainen tausta. Hän on intialainen sosiopaatti.
Kun puhun tästä, ihmiset sanovat: "Vanhempasi eivät rakasta sinua."
Meillä on upeat isät,
mutta he eivät ladanneet kaikkea "hyvä isä" -softaa.
Muutama sovellus puuttuu.
Synttärit eivät ole heidän juttunsa.
Jokainen maahanmuuttajaisä ajattelee, että jos toi lapsensa USA:han,
siinä on lahjaa kylliksi.
"Starbucks, wi-fi, moottoritiet. Ei enää synttäreitä. Pyri presidentiksi."
Yksi haastattelija pyysi kuvailemaan ensimmäistä synttärimuistoani.
Kysyin, onko pakko.
Olin täyttämässä seitsemän.
Isä herätti minut tosi aikaisin. "Nouse ylös ja hyppää Camryyn."
Camry on maahanmuuttajien auto.
Hyppäsimme Camryyn ja ajoimme Davisista Sacramentoon.
Alueella oli yksi ostari, Arden. Ajoimme risteykseen.
Vasemmalla oli jokaisen lapsen unelmapaikka.
Toys 'R' Us. Ajattelin: "Voi paska!
Isä näki Toys 'R' Us -luettelon seinälläni.
Hän näki visiotauluni.
Hän näki sinisen BMX:n, jonka halusin. Hän aikoi yllättää minut.
Käänny vasemmalle.
Käänny... vasemmalle."
Isä kääntyi oikealle, ja olin että: "Home Depot? Eiiiii!"
"Miksi me ollaan täällä? Etkö tiedä, mikä päivä on?"
"Lauantai." "On syntymäpäiväni. Unohditko?"
"Miten voisin unohtaa syntymäpäiväsi?
Toin sinut tänne, jotta voit valita ovenkahvan kylppäriin."
Olin että:
"Anna minun valita pönttökin, koska paskot unelmieni päälle."
En sanonut tuota. Isä olisi läimäyttänyt minua.
Tajusin, että meidän ja vanhempiemme välillä on sukupolvikuilu.
Otamme yhteen vanhempiemme kanssa, mutta pelattavia kortteja on rajoitetusti.
"Eikö sinusta tule lääkäriä?" Siinä on yksi kortti.
"Nait valkoisen tytön?" Siinä on iso kortti.
Olisin voinut huutaa: "Haluan tuon polkupyörän!"
Mutta säästin korttini, koska tarvitsisin niitä myöhemmin.
Minulla oli visio kuusivuotiaana.
Äiti tuli käymään silloin tällöin ja oli maailman paras äiti.
Kerran hän toi minulle kouluun Haamujengi- protonirepun.
Siinä oli reppu ja haamunpyydystysase.
Koko koulu meni sekaisin.
Lapset sekosivat. "Onko Saddam Hussein haamujengiläinen?"
"Joo, olen ruskea haamujengiläinen. Repikää siitä."
Se oli elämäni onnellisimpia päiviä.
Sitten äiti palasi Intiaan ja tajusin, että en halua lelua.
Halusin äidin ja perheen.
Olin tosi emo, kuin pieni Drake. "Kaipaan sitä tyttöö.
Koska se palaa? Tarvin sen elämääni.
Tarvin sen tytön.
Tarvin sen elämääni.
Tarvin sen. Se soitteli mun kännyyn."
Isä sanoi: "Kun hän saa viisumin." Se on iso juttu meille.
Ihan sama mitä väitetään, mutta tähän maahan on vaikea päästä.
Tänne ei tulla kuin rikkinäisen kondomin reiästä.
Kahdeksan vuotta!
11. elokuuta 1993. Olin tosi innoissani.
Panin Haamujengi- protonirepun selkään.
Isä käski pukea intialaiset vaatteet. "OK, olen intialainen haamujengiläinen."
Puin päälleni housupuvun.
Ovi avautui. Isä käveli sisään.
Äiti käveli sisään.
Ja äidin takana tuli pieni ruskea tyttö pottakampauksessa.
Hän juoksi halaamaan minua ja sanoi: "Hasan bhai!"
En uskaltanut koskettaa häntä, koska en tiennyt, kuka tyttö oli.
Isä oli käynyt tapaamassa äitiä Intiassa,
ja pannut äidin paksuksi.
Minulla oli sisko.
Mutta kukaan ei kertonut minulle.
Maahanmuuttajat tykkäävät salaisuuksista. Tätä salaisuutta ei kerrottu minulle!
Isä kysyi, miksen halaa häntä. "Yllätit minut mamusiskolla."
"Olet hänen veljensä." "Ei!"
Tyttö tanssi breakdancea ja ajattelin: "Kuka sinä olet?"
"Etkö tunne minua?" "En."
Inhosin sitä ruskeaa tyttöä. Ymmärsin ajatuksen muurista.
Olin kuin pieni republikaani. Tajusin homman.
Sanoin asiat suoraan päivällisellä. "Äiti ja isä, ollaan rehellisiä.
Ne ruskeat ihmiset... Voi jukra!
He tulevat kotiimme.
Syövät meidän karkkimme.
He eivät osaa kieltä. Palatkoon sinne, mistä tulivat."
"Et voi sanoa noin! Olemme perhe." "Tämä on sinun ja äidin syytä."
"Päätitte leikkiä Angelina Jolieta ja tuoda tuon pakolaisen tänne.
Tämä on teidän syytänne."
Miksi jokainen ruskea äiti,
järjestää tyttärelleen quinceañera- asun ja pottakampauksen?
Tytär on prinsessa tästä alaspäin ja rupikonna tästä ylöspäin.
Tuo seurasi minua leikkikentällä. "Hasan bhai!"
"Jätä minut rauhaan!" "Hasan bhai!"
Juoksin poikien vessaan, ja hän tuli perässä.
"Hasan bhai!" Pojat pisuaarilla olivat ihmeissään.
Koulu oli täynnä Ryan Lochten näköisiä lihaskimppuja.
"En tajuu muita kulttuureja. Mitä bhai tarkoittaa?"
"Se on hellittelynimi veljelle." "Ole hiljaa, Cody!"
Kanavoin kaiken vihan siskooni. Sanoin: "Et ole siskoni!"
Hän ei ymmärtänyt englantia.
Mutta hän tajusi viestin ja juoksi itkien pois.
Ajattelin: "Voi ei!
Hän kertoo isälle."
Keskitytään siihen, mikä on tärkeää. Mutta hän ei kertonut. Ja isä...
Siskolla oli ensimmäiset synttärit USA:ssa. Hän täytti viisi.
Isä halusi, että päivä olisi erityislaatuinen.
Hän ei ollut nähnyt tyttärensä ensiaskelia tai ensimmäistä "isä"-sanaa.
Se on rankka juttu. Isä kutsui kaikki olohuoneeseen.
Hän raahasi ison laatikon huoneeseen ja käski Ayeshan avata sen.
Ayesha avasi laatikon.
Yhdessä läpässä luki "Toys 'R' Us".
Isä otti laatikosta upean, sinisen BMX-pyörän.
Hän katsoi minua ja sanoi: "Hyvää syntymäpäivää, Ayesha."
Eikö ollut julmaa?
Home Depot -isä oli muuttunut tytärtään palvovaksi isäksi.
Se oli hevonpaskaa. Olin vihainen.
Ayesha vaistosi tuntemukseni ja sanoi: "Vie sinä se koeajolle."
Isoveljenä minusta tuntui, että ansaitsin sen pyörän.
"Pikkusisarukset ovat arvottomia. Heillä ei ole mitään annettavaa."
Jotkut teistä suuttuvat. "Ei, minulla on persoona."
Mistä te saitte sen? Meiltä.
Vaatteet, kulttuuri, raha.
"Minulla on mielipiteitä." Ei ole.
Ja sitten te kehtaatte sanoa: "Miksi olet noin melodramaattinen?"
Kävin sodan teidän puolestanne. Äiti ja isä olivat minun Vietnamini.
"Kaikki rakastavat minua", te sanotte.
Isot sisarukset miettivät koko ikänsä: "Rakastavatko ihmiset minua?"
Te olette: "Äiti ja isä mokasivat sinun kanssasi, eivät minun."
Sisko avasi oven ja sanoi: "Aja kierros korttelin ympäri."
Tartuin sarviin ja ajattelin: "Paskanmarjat!"
Lähdin polkemaan. Sisko huutaa: "Hasan bhai, tule takaisin!"
"Ihaile perävalojani, mamu."
Päätin yrittää keulia katukiveyksen yli. Pyörä meni vasemmalle, minä oikealle.
Kaunis BMX kaatui betonille.
Maali oli irronnut oikealta puolelta. Nostin pyörän maasta.
Se oli aivan päreinä. Kuulin Ayeshan sandaalien läpsytyksen.
Hän itki. "Hasan bhai, miksi teit noin?"
Viattomuuden kyyneleet virtasivat.
"Miksi? Sait ajaa ensimmäisenä." Katsoin häntä,
ja ajattelin, että olen mulkku.
Olin etsinyt hyväksyntää Codylta, Coreylta ja Colelta.
Mutta se oli ollut nenäni alla. Minun olisi pitänyt olla isoveli,
ja opastaa ja suojella häntä.
Mutta varastin hänen pyöränsä. Se oli perseestä.
Ayesha inhoaa tätä tarinaa.
Hän sanoo aina: "Olet melodramaattinen, Hasan bhai.
Saat minut kuulostamaan pakolaisvauvalta."
Se on totta. Teen sitä nytkin.
Se ei ole reilua, koska hän ei ole pakolainen.
Hän oppi englannin kielen.
Hän luki lakia huippuyliopistossa ja hoitaa fuusioita ja yritysostoja.
Hän kuuluu rikkaaseen prosenttiin, mutta minä taas...
En jatkanut opintojani. Minusta tuli koomikko.
Kun tuli aika mennä naimisiin,
nain hinduperheen tytön.
Kuulin murinaa.
En lyönyt sinua.
Hemmetti! Osa teistä ei tiedä.
Hindut ja muslimit ovat kuin Intian Montaguet ja Capuletit.
Olemme sotineet vuosisatoja.
Jotkut teistä ajattelevat: "Olette kaikki samannäköisiä."
MUSLIMIT/HINDUT
Hindut eivät syö naudanlihaa.
Ja me muslimit emme syö sianlihaa. "Onko tuo pepperonipizza? Ei pepperonia!"
Hindut tykkäävät patsaista.
"Tämä on norsupatsas. Panen sen autooni."
Muslimit ajattelevat: "Ei patsaita! Kirjoitusta.
Me olemme erilaisia."
Hindut tykkäävät pilakuvista.
"Pilakuva Ganeshasta. Panen sen seinälle."
Muslimit taas...
Me emme oikein tykkää pilakuvista.
Meidän pitää parantaa pilakuvapolitiikkaamme.
Näiden erojen takia olemme tappaneet toisiamme satoja vuosia.
Vanha sukupolvi ei pidä noista vitseistä.
"Pakistan perustettiin tämän takia." Tiedän, mutta...
Puhuin isäni ympäri. "Me rakastamme toisiamme.
Eikö meitä kaikkia yhdistä jokin suurempi kuin rotu, ihonväri, usko tai luokka?
Täällä Amerikassa me voimme valita, mitä isänmaan perinteitä noudatamme.
Eikö elämä ole kuin biryani? Oudot jutut työnnetään sivummalle.
Miksi täytyy noudattaa outoja intialaisia juttuja?"
Isä oli samaa mieltä. "Hyvä pointti. Menkää naimisiin."
Se oli huikea päätös ruskealta isältä.
Täällä on ruskeita isiä jotka ajattelevat: "Ampuisin itseni ja poikani."
Minun isäni suostui.
Minä, äiti, isä ja Ayesha ajoimme Camrylla kihlattuni kotiin.
Menimme ovelle, ja isä oli soittamassa ovikelloa.
Sitten hän sanoi lauseen, joka murskaa ruskean lapsen unelmat.
Hän sanoi:
"Meidän ei pitäisi tehdä tätä."
Log kya kahenge?
"Mitä ihmiset ajattelevat?"
Joka kerta kun ruskea isä sanoo "log kya kahenge",
tähti putoaa taivaalta.
"En halua lääkäriksi!" "Log kya kahenge!"
"En halua naida sitä ja sitä!" "Log kya kahenge!"
Kun Gandhi sanoi vanhemmilleen, että aikoo vapauttaa Intian,
he sanoivat: "Log kya kahenge!
Syö jotain. Britit puhuvat paskaa meistä.
Miksi olet kalju ja laiha? Tuollainen friikki ei saa vaimoa."
Ja minä seisoin,
kihlattuni talon ovella.
Seisoin ovella ja ajattelin:
"Haluatko, että muutan elämäni log kya kahengen takia?
Älä viitsi, isä.
Valitamme suljettujen ovien takana rasismista yhteisössämme jatkuvasti.
Nyt kun pallo on meillä, kiihkoilemme toista yhteisöä kohtaan.
Isä, Jumala ei pidä kiihkoilijoista.
Jumala ei sano: 'Olet rasisti. Hienoa.'
Pitääkö minun muuttaa elämäni sukulaisten takia, joita en näe ikinä?
Pitääkö muuttaa elämäni Nila-tädin takia? Paskat Nila-tädistä!
Oletko tosissasi?
Pitääkö minun muuttaa elämäni?"
Mutta en voinut sanoa niin.
Olin pelannut kaikki korttini enkä voinut sanoa mitään.
Aloin menettää toivoni. Ehkä kyse oli minua isommasta asiasta.
"Miksi en voi vain tehdä, mitä minun pitäisi tehdä?"
Oletteko koskaan olleet oman aikanne vankeja?
Homma on jatkunut vuosisatoja.
Kävelin takaisin Camrylle ja kuulin takaani äänen:
"Voi luoja.
Te teette näin jatkuvasti!"
Se oli Ayesha ja hän oli vihainen.
Hän sanoi: "Isä, en lentänyt Philadelphiasta tämän takia.
Beena on kunnon tyttö. Hänellä on tohtorin tutkinto.
Hasan bhai on koomikko.
Kukaan ei nai häntä.
Naitetaan heidät ennen kuin Beenan mieli muuttuu."
Ayesha polki jalkaa ja pelasi korttinsa minun takiani.
Hän teki Phil Jacksonit. Sai kaikki puhaltamaan yhteen hiileen.
Siskoni ansiosta sain naida elämäni rakkauden. Uskomatonta.
Olin vuosikaudet inhonnut sitä ruskeaa tyttöä.
Mutta sinä päivänä olin ylpeä, että olin hänen Hasan bhainsa.
Jokaista sukupolvea määrittää suuri kamppailu tai tragedia.
Lapsemme eivät tule tietämään, että tässä maassa oli aika,
kun piti valita, onko netissä vai puhelimessa.
He eivät tajua sitä. Sinä et koskaan tajua sitä.
Se oli meidän ensimmäinen maailmansotamme.
Varsinkin yläkoulussa, jos tyttö soitti kotiin,
piti ehtiä vastaamaan ennen vanhempia.
Ennen ihmisillä oli lankapuhelimet. Puhelimet oli kytketty lankoihin.
Yläkouluaikoina yksi tyttö soitti kotiini.
Isä vastasi ennen minua. "Haloo? Kuka siellä?"
"Alice tässä. Onko Hasan kotona?" "Mitä sinä haluat?"
"Kuolen neitsyenä", ajattelin.
"Me ollaan samalla maantiedontunnilla. Voinko kysyä Hasanilta yhtä juttua?"
Isä sanoi: "Kysy se minulta.
Niin minä kysyn Hasanilta."
Vanhempamme ovat tuollaisia.
0-30-vuotiaina tytöt on kielletty. 35-vuotiaana: "Mikset puhu tytöille?"
Se oli sellaista.
Vanhempamme ovat sellaisia.
Vanhemmat ovat palomuuri ulkomaailmaan.
He välittävät meille tietoa kuin eläisimme Pohjois-Koreassa.
Isäni on perheen pää.
WTC-iskujen aikaan olin lukiossa. Isä istutti meidät pöydän ääreen.
Hän sanoi: "Älä kerro, että olet muslimi, äläkä puhu politiikkaa."
Sanoin: "Piilotan ulkonäköni. Tämä lähtee hankaamalla."
Puhelin soi. Isä ehti vastaamaan ensimmäisenä.
Nostin toisen luurin. Ääni sanoi: "Missä Osama on, hiekkaneekeri?"
Isä katsoi minua.
"Kuuletko, vitun hiekkaneekeri? Missä Osama on?"
"Te asutte Regatta Lane 2631:ssa.
Tapan teidät." Klik.
Isä katsoi minua.
Oletteko koskaan nähneet vanhempienne kuolevaisuutta?
Katsoin isän 170-senttistä vartaloa.
Tajusin, että olen darapok. Arkajalka.
Puhumme kahta kieltä. Toista kotona, toista kodin ulkopuolella.
Olisi pitänyt sanoa jotain, mutta en sanonut.
Istuimme alas. Kuulin ääniä ulkoa.
Juoksimme ulos. Camryn kaikki ikkunat oli rikottu.
Reppuni oli avattu. "Vittu, tavarani varastettiin."
Otin reppuni autosta.
Sain lasinsirpaleita käteeni, ja veri virtasi pitkin kättäni.
Olin raivoissani. "Vittu mitä paskaa!"
Tekijät tiesivät, missä asuimme. He tarkkailivat meitä.
Katselin puihin ja pensaisiin.
Katsoin keskelle katua. Isä oli siellä.
Hän lakaisi sirpaleita tieltä kuin jokin viharikosparturi.
"Meillä on asiakkaita. Log kya kahenge? Tämä pitää siivota."
Zeniläinen ruskea herra Miyagi. Ei sanonut sanaakaan.
Juoksin hänen luokseen. "Miksi et sano mitään?"
Hän katsoi minua ja sanoi: "Hasan.
Näitä asioita tapahtuu ja niitä tapahtuu jatkossakin.
Tämä on hinta täällä asumisesta."
Ajattelin silloin, että olemme eri sukupolvea.
BMX-pyöristä viis.
Isä kuuluu sukupolveen, jonka mielestä tähän maahan tuleva,
maksaa veroa amerikkalaisesta unelmasta.
Pitää sietää vähän rasismia. Jos käy tuuri, ei lähde henki. "Maksa."
Mutta minä olen syntynyt täällä ja kehtaan vaatia tasa-arvoa.
"Opiskelin yhteiskuntaoppia.
Elämä, vapaus, onnen tavoittelu. Kaikki ovat tasa-arvoisia.
Tässä lukee, että olen tasa-arvoinen. En ansaitse tätä."
Mutta sen sanottuani,
isä katsoi kuin uskoisin joulupukkiin. "Et koskaan ymmärrä, Hasan."
"En koskaan ymmärrä?
Isä, sinä riitelet Costcon kassan kanssa,
kun et saa palauttaa kalsareita. Ja nyt haluat olla se fiksumpi kaveri?
Olla järkevä kiihkoilijoita kohtaan. Mitä?"
Hän käveli takaisin sisälle lasinsirpaleita jaloissaan.
En tiennyt, kumpi oli enemmän oikeassa.
Ehkä isä. Pitää olla nöyrä.
Opiskella lääkäriksi, ostaa talo lähiöstä ja antaa heidän kutsua miksi haluavat.
Ajattelin: "Eikö meidän kuulu pyrkiä vähä vähältä eteenpäin?
Eikö homma toimi niin?"
En tiedä. Minun heilurini heiluu edestakaisin.
Tiedän, että 11. syyskuuta on tosi arka aihe.
Kaikista amerikkalaisista tuntui, että heidän maahansa hyökättiin.
Mutta 12. syyskuuta oli ensimmäinen monista illoista,
kun perheeni lojaaliutta tätä maata kohtaan epäiltiin.
On perseestä,
että maahanmuuttajina meidän pitää todistella isänmaallisuuttamme.
Meidän pitää toisella: "Rakastamme tätä maata. Uskokaa se."
Minä rakastan tätä maata.
Rakastuin täällä. Janice Maloon kuusivuotiaana.
Näin hänet hiekkalaatikolla ja juoksin hänen luokseen.
"Rakastan sinua!" "Olet kakanvärinen."
Se on ensimmäinen muistoni.
Ensimmäinen rasismikokemus hämmentää. "Voi ei! Se ei lähde pois."
Tunsin olevani Inception- elokuvassa. Rasismissa oli monta tasoa.
Halusin herätä ja ajatella, että kaikki oli ollut unta.
Mutta se ei ole unta. Universumi kertoo:
"Tämä on vaaleiden maailma. Toimi sen mukaisesti."
Neiti Anderson sanoi kolmannella: "Kirjoittakaa, miksi haluatte aikuisena."
Jotkut lapset kirjoittivat "astronautti" tai "palopelastaja."
Kirjoitin: "Haluan olla valkoinen."
"Mitä tarkoitat?" "Haluan ihoni olevan kämmeneni värinen."
Se ei ollut vihaan melaniinia -juttu. Rakastan melaniinia.
En ole palanut auringossa. Olen onnekas.
Kun on valkoinen ja pelaa elämän videopeliä valkoisella avatarilla,
joutuu vastaamaan vähemmän kysymyksiin.
Ihminen syntyy. "Haluan olla Batman."
"Totta kai. Batman on valkoinen."
"Haluan olla presidentti."
"44,5 presidenttiä on ollut valkoisia. Me olemme menestyneet hyvin."
Debatti etuoikeuksista on tosi raskasta valkoisille.
Teillä on omat ongelmanne. Olen katsonut Girlsiä.
Isäni ei välittänyt paskaakaan identiteettijutuista.
Säännöt olivat simppelit:
"Ei tyttöystäviä, voit pitää hauskaa lääkiksessä."
Se on räikeä vale. Lääkiksessä ei bailata.
Yhdeksän jätkää juhlii yökerhossa, ja kysyn mikä meininki.
He vastaavat: "Erikoistumisjakso." Sellaista ei tapahdu.
"Vanhemmat pakottivat lääkäriksi." Se on valetta, mutta uskomme sen.
Viimeiseen lukiovuoteen mennessä,
en ollut osallistunut tanssiaisiin, olin pudonnut kolmesti korisjoukkueesta,
ja olin lopettanut aknelääkkeen käytön, joten ihoni ja kasvoni kesivät.
Eli minulla pyyhki hyvin. Kukaan ei tehnyt tuota.
Älkää taputtako. Kukaan ei taputtanut kuvalle.
Kukaan ei taputtanut koulussani. On myöhäistä hyvittää se.
Mutta vuodessa oli yksi valopilkku. Tyttö nimeltä Bethany Reed.
Hänen perheensä oli muuttanut Davisiin Nebraskasta.
Olimme samalla matikan tunnilla, mutta välillämme oli kemiaa.
Ensimmäisenä päivänä hän kysyi: "Mikä on nimimerkkisi messengerissä?"
Olin että: "Haluatko sen? Voin antaa sen."
Tosielämässä flirtti ei sujunut, mutta digimaailmassa homma kulki.
Tilapäivitykset, poissaoloviestit, Boyz II Men -lyriikat.
Olin hurmuripoika.
Viestittelimme iltaisin messengerissä. Ennen vanhaan...
Osa teistä on collegessa ja snapchattaa koirafiltterillä.
Meidän piti käynnistää internet kuin joidenkin luolamiesten.
Jos joku nosti luurin: "Pois puhelimesta! Yritän jutella."
Niin me pidimme yhteyttä.
Myöhään illalla. Edestakaisin.
Yhtenä iltana hän pyysi käymään, ja pyöräilin hänen luokseen.
Se oli idyllinen tusinatalo, pihassa Eddie Bauer -mallin Ford Expedition.
"He ovat menestyjiä!"
Rouva Reed avasi oven. Isä oli eläkkeellä oleva tuomari.
Rouva Reed tarjosi suklaapaloja.
"Jää päivälliselle." "Söimme juuri suklaapaloja, mutta OK."
Istuimme päivällispöydässä.
Rouva Reed sanoi: "Tiedämme paljon Bethanysta,
mutta emme tiedä mitään sinusta. Mistä olet kiinnostunut?"
"Mistä olen...
Mistä pidän?
Kukaan ei ollut koskaan kysynyt sitä.
Taidan tykätä akustisesta kitarasta."
"Sinun pitäisi toteuttaa unelmasi."
"Ehkä. Ehkä minä toteutan unelmani."
Sitten Bethany sanoi: "Me opiskellaan aina täällä.
"Opiskellaan joskus teillä." "Täytyy mennä."
"Kutsuisinko sinut kotiini?
Astut sisälle: 'Mitä kieltä te puhutte? Mikä tuo haju on?'"
En halunnut altistua pilkalle, mutta ajattelin, että hän on erilainen.
Sanoin isälle ja äidille: "Kaveri tulee kylään. Olkaa normaaleja."
Isä söi samosaa ja sanoi: "Me olemme normaaleja."
"Me olemme normaaleja. Ole ylpeä."
"Kuka on ylpeä? Ei kukaan. Kävelet kuin intialainen kukko.
Kukaan ei ole ylpeä." Me menimme meille.
Istuimme olohuoneessa ja laskimme integraaleja.
Isä ja äiti riitelivät hindiksi.
Äiti paistoi pakoroja, jotka ovat mamuinta ruokaa ikinä.
Kabhi Khushi Kabhie Gham pyöri Zee TV:llä.
Se oli liikaa Bethanylle.
Kulttuuriin pitää tutustua vähitellen. Hän oli Nebraskasta.
Sielunvaellus, jooga, sitten Zee TV. Pitää aloittaa varovasti.
Katsoin häntä ja ajattelin: "Älä sano mitään.
Älä sano mitään."
Hän nosti katseensa kirjasta ja sanoi:
"Tämä on tosi kivaa.
Tehdään tätä useammin."
Katsoin häntä ja ajattelin: "Voi luoja!
Rakastan sinua, valkoinen prinsessani.
Sinä näet minut. Eikö minun tarvitse muuttua?
Voin olla oma itseni." Olimme välillä meillä, välillä heillä.
Yhtenä iltana istuimme olohuoneessa ja laskimme integraaleja.
Hän sulki kirjan ja sanoi, että kello on paljon.
Sanoin: "Niin on."
Hän oli että:
"Pitäisi kai lähteä." "Niin varmaan."
"Miksi sanoin niin? Ei! Tuo oli mahdollisuuteni.
Odota, saatan sinut ulos."
Saatoin häntä pihatiellä. Avasin auton oven, hän meni autoon.
Olin aikeissa sulkea oven. Hän pysäytti sen ja antoi suukon.
"Rakastan sinua." Sitten hän lähti sanaakaan sanomatta,
kuin mikäkin päällikkö!
Hän tiesi säännöt. Ei hauskanpitoa, ei tyttöystäviä.
Meillä oli vain se hetki pihatieni päässä.
Te olette: "Mitä sitten? Sain käsihoitoja 9-vuotiaana."
Minä en saanut. Etkä sinä, sinä etkä sinä. Emme me.
Kelasin: "Menemmekö nyt naimisiin? Täytyy vaihtaa housut.
Me menemme naimisiin. Koska shaadi on?"
Matikanryhmäni koostui ylisuorittajista.
Opettaja herra Pendleton halusi, että elämme täyttä elämää vapaa-ajalla.
Kerran hän nousi seisomaan luokan edessä.
Hän sanoi: "Pärjäätte hyvin koulussa, mutta haluan teidän tietävän,
että elämässä on muutakin kuin pääsy UC Berkeleyyn."
Yksi oppilas sanoi: "Pääsy Stanfordiin."
Opettaja sanoi: "Eläkää elämää, josta kannattaa puhua.
Siksi määrään kaikki luokan oppilaat,
osallistumaan tanssiaisiin."
Ajattelin: "Kaikkien 30 oppilaanko pitää osallistua tanssiaisiin?
Minun, jehovatytön, korealaisvaihtarien pitää osallistua tanssiaisiin?"
Nauroin niin että itketti. Opettaja sanoi: "Tämä ei ole vitsi, Hanson."
Hän käveli taululle ja veti sen alas.
Taululla oli kaikkien nimet kaaviossa, joka johti tanssiaisiin.
Se oli kuin nörttien koristurnauskaavio. Ajattelin: "Ei tästä tule mitään."
Oppilaat alkoivat saada seuralaisia. Kolme päivää ennen tanssiaisia,
jäljellä olivat nimet Hasan ja Bethany. Luokka sekosi täysin.
"Ne aikoo nussia!"
"Ei aiota. Aiotaanko me?"
Katsoin Bethanya. "Älä sano mitään."
Hän ei sanonut mitään, kuin päällikkö.
Välitunti. Kävelin kaapilleni.
Bethany sanoi: "Odota."
"Olipa hullua touhua. Kuka olisi uskonut?"
Hän sanoi: "Siitä asti, kun muutimme tänne Nebraskasta,
olet ollut paras ystäväni ja olet tosi tärkeä minulle.
Vuosi ei olisi ollut samanlainen ilman sinua.
Voisitko olla seuralaiseni tansseissa?"
"Voin, valkoinen prinsessani."
Sanottuani sen tajusin, että olin haukannut liian suuren palan.
"Ei, sinulla on kortteja pelattavana. Ei sinulla ole hätää.
Vanhemmat arvostavat rehellisyyttä. Olet nähnyt sen TV:ssä.
Jos menet kotiin ja olet rehellinen, vanhempasi sanovat:
'Olen eri mieltä kanssasi, mutta arvostan rehellisyyttäsi.
Niinpä suostun toiveeseesi.'"
Sanoin: "Haluan mennä tanssiaisiin." Isä sanoi:
Se tarkoitti: "Vedän sinua turpaan."
"Bethany, isä ei halua, että me menemme tanssiaisiin.
Livahdan ulos huoneestani. Hyppään katolta ja putoan pyöräni selkään.
Käydään tanssimassa ja palaan kotiin. Jos kuolen, minulla oli hyvä elämä."
Hautakiveeni tulisi teksti:
"Hasan Minhaj. Keskiarvo 4,3. Suuteli valkoista tyttöä."
Tanssiaiset lähestyivät. Pukeuduin J.C. Penneyn pukuuni.
Suihkautin Michael Jordan -tuoksua. Kuusi suihkausta, yksi per mestaruus.
Ei kannata vetää överiksi MJ-tuoksulla.
Kapusin kattoa alas ja sain polveni ruvelle.
Hyppäsin kuusi metriä maahan ja nousin pyöräni selkään.
Aurinko oli laskemassa. Ilta oli tosi kaunis.
Poljin polvet levällään, etteivät lahkeet sotkeudu ketjuihin.
Ajoin sen verran hiljaa, etten saanut hikitahroja kainaloihin.
Tasapainottelin rannekukkaa kädessäni.
"Vauhtia.
Olen kohta perillä."
Pääsin Bethanyn talolle ja pysäköin pyöräni.
Kävelin ovelle ja olin soittaa ovikelloa, mutta päätin nauttia hetkestä.
Aikalisä. "Tajuatko, mitä on tapahtumassa?
Olet menossa tanssiaisiin vittu Bethany Reedin kanssa.
Tämä on amerikkalainen unelma. Tämän puolesta isä taisteli."
Pimpom. Rouva Reed avasi oven.
Hän näytti huolestuneelta.
Näin hänen olkansa yli, että Jeff Burke pani kukkaa Bethanyn ranteeseen.
Rouva Reed sanoi: "Voi luoja! Eikö Bethany kertonut?
Olet mahtava tyyppi. On kiva, että tulet tänne opiskelemaan.
Mutta tänään on sellainen ilta...
Meillä on paljon sukua Nebraskassa, ja me otamme paljon kuvia.
Sinä et sopisi kuvioon.
Tarvitsetko kyydin kotiin? Herra Reed voi heittää sinut."
Vastasin, että tulin pyörällä.
Pyöräilin kotiin ja pelasin loppuillan Mario Kartia.
En ollut koskaan pelannut sitä niin hyvin pukeutuneena.
Kunpa olisin tullut kotiin ja sanonut: "Paskat, menen tanssiaisiin!" En sanonut.
Minusta tuntui pahalta, että olin heidän ovellaan.
Kuka minä olin pilaamaan heidän täydellisen juhlansa?
Montako kertaa olette nähneet tuon elokuvissa?
He eivät olleet juntteja, jotka huusivat "hiekkaneekeri" avolavansa perästä.
Olin syönyt heillä ja suudellut heidän tytärtään.
En tiennyt, että ihmiset voivat olla kiihkoilijoita hymyillessäänkin.
Sitä on vaikea tajuta,
kun ihmiset sanovat rakastavansa sinua ja pelkäävät sinua samalla.
En tiennyt, mitä se tarkoitti.
Seuraavana maanantaina Bethany löysi minut kaapiltani.
Hän sanoi: "Kaikki ovat kyselleet, miksi emme menneet tanssiaisiin.
Se on sukupolvijuttu. Älä sano mitään."
Katsoin häntä. Toinen oppitunti alkoi.
Herra Pendleton kysyi: "Mitä tapahtui, kyyhkyläiset?"
Ihmettelin sitä itsekin. Katsoin Bethanya, joka katsoi kirjaansa.
Kaikki katsoivat minua, ja minun täytyi improvisoida.
"Päätin olla menemättä. Tanssit ovat yliarvostettu klisee."
Kaikki katsoivat minua: "Senkin mulkku.
Teit oharit uudelle tytölle. Onneksi Jeff vei hänet tansseihin."
Se oli viimeinen kerta, kun me puhuimme.
Aikaa on kulunut, enkä juuri ajattele sitä päivää.
Kirjoitin tosin TV-sarjan siitä, mutta monien tavoin,
monien tavoin,
sitä siirtyy elämässä eteenpäin.
College, muistin tyhjennys. "Se tyyppi en ollut minä."
Collegen jälkeen, muistin tyhjennys. "En tehnyt sitä."
Avioliitto, muistin tyhjennys.
Toinen avioliitto, muistin tyhjennys. "Sitä ei tapahtunut."
Ajattelen asiaa enimmäkseen samalla tavalla kuin isäni.
"Etkö päässyt tanssiaisiin valkoisen tytön kanssa? Mitä sitten?
Selkärankaasi ei sentään murskata poliisiautossa,
vaikka afroamerikkalaisille tehdään niin.
Tuo hintako pitää maksaa? Maksan sen.
'En voi tapailla tytärtäsi. Ihan vitun sama, Setä Samuli.'"
Sitten tajusin, että hetkinen.
Miksi aina jonkun pitää kuolla, jotta voimme puhua tästä?
Jotain nuorta pitää ampua 16 kertaa, jotta voimme myöntää rotuongelman.
Trayvon Martinit nousevat otsikoihin, mutta kiihkoilua tapahtuu joka päivä,
koska emme uskalla luopua toiseuden käsitteestä.
Voisinpa sanoa 18-vuotiaalle minälleni: "Älä anna tämän jutun määrittää sinua.
On hyviä ihmisiä ja pahoja ihmisiä uskonnosta ja ihonväristä riippumatta.
Rakkaus on vahvempi kuin pelko." Voisinpa sanoa hänelle niin.
Uskon siihen oikeasti.
Rakkaus on vahvempi kuin pelko. Fox News opetti sen minulle.
Siellä suihkurusketuksen ottajat vihaavat värillisiä ihmisiä.
Se on hämmästyttävää!
Fox Newsin studio on New Yorkissa.
Lähellä The Daily Show'n studiota. Professori X ja Magneto ovat lähekkäin.
Kuljen Fox Newsin ohi ruokatunnilla päivittäin.
Näen kuinka Hannity, Coulter ja O'Reilly,
menevät ostamaan halal-kanaa ja riisiä kadun toiselta puolelta.
Hetkinen!
"Rasisti-Randy haluaa tuota kastiketta."
Aivot voivat olla rasistiset, mutta kroppa pettää ihmisen.
He puhuvat koko aamupäivän meksikolaisista ja arabeista.
Mutta 12.01 lähdetään shawarmalle. Aivan mahtavaa!
Voisinpa sanoa tämän 18-vuotiaalle minälleni.
Mutta en voi tehdä sitä, koska minulla ei ole aikakonetta.
Paskamainen juttu on,
että rakastuessaan ihminen saa ensimaistiaiset metamfetamiinia.
Ensi kerran jälkeen se ei tunnu samalta.
Parisuhteessa elävät sanovat: "Se on eri juttu sinun kanssasi."
Te valehtelette, ja se on OK.
Kerroimme toisillemme salaisuuksia. Halusin koomikoksi, Bethany toimittajaksi.
Lupasimme tavoitella unelmiamme, vaikka ihmiset ajattelisivat mitä.
Aloitin koomikkona seuraavana vuonna. Kului kaksi, kolme, kuusi vuotta.
Seitsemän vuoden jälkeen pääsin komediaklubin pääesiintyjäksi.
Gotham Comedy Club, New York.
Monien koomikoiden tavoin menin Facebookiin ja olin tosi itsevarma.
Kirjoitin: "JOU, FACEBOOK!
OLEN PÄÄESIINTYJÄ GOTHAMISSA. ILMOITTAKAA, JOS HALUATTE LIPPUJA."
Isoilla kirjaimilla. Ajattelin: "Olen pääesiintyjä. Lentokentälle!"
L.A., Chicago, Nashville, New York. Lensin Southwest Airlinesilla.
Olin että: "Breikkasin!
Terve. La Quinta Inn! No mikä ettei?
Ilmainen wi-fi? Miksipä ei? Mitähän netissä kirjoitetaan minusta?"
Avasin läppärin, menin Facebookiin ja näin tämän:
"Hei, pitkästä aikaa.
Olet nykyään koomikko. Siistiä!
Asun tyttökavereideni kanssa Manhattanilla.
Voitaisiinko me saada lippuja.
Kysymysmerkki."
En tiedä, tiedättekö, mitä tuo tarkoitti.
Jos elämä tarjoaa sitruunoita,
joskus pitää puristaa kostolimsaa.
Lisätä mukaan ripaus ironiaa.
"Vastaa, poika. Vastaa."
"Bethany, pilkku, enter.
Muistan sinut hyvin.
Pitkästä aikaa tosiaan.
Seitsemän vuotta. Se on pitkä aika. Antaisin mielelläni sinulle lippuja,
mutta otamme illalla paljon kuvia.
Et varmaan sopisi kuvioon."
Lähetä se paska! Lähetin sen paskan.
Juoksin klubille ja hyppäsin lavalle. En tiedä, mitä sanoin.
"Paskat, hyvää yötä." Menin lentokentälle.
Lensimme New Yorkista Chicagoon, Nashvilleen ja L.A:han.
Hain Toyota Camryni parkkihallista. Se oli vittu LE-malli!
Muistakaa se. Kangaspenkit!
Kiisin pitkin Los Angelesin katuja.
"Haloo? Pääesiintyjä. Mitä asiaa?" "Hasan bhai, isä sai sydänkohtauksen.
Vastaa, tarvitsen sinua. Isä sai sydänkohtauksen."
Isä joutuisi ohitusleikkaukseen.
Hänet kiidätettiin sairaalaan. Ayesha käski minun tulla heti kotiin.
Sanoin: "Minulla on keikka Comedy Storessa.
Tulen kotiin sen jälkeen."
Vedin keikan Comedy Storessa.
Ja ajoin kotiin vasta sitten.
En tiedä miksi.
Kiiruhdin isän sairaalahuoneeseen. Äiti ja sisko itkivät.
Sisko katsoi minua ja näytti ajattelevan: "Tiedän, mitä sinä teit."
Lääkäri kysyi: "Oletko potilaan poika? Oletko 18-vuotias? Allekirjoita tämä."
Allekirjoitin paperin,
joka vapautti sairaalan vastuusta, jos isälle tapahtuisi jotain.
Leikkaus oli niin vaarallinen.
Allekirjoitin paperin ja katsoin isää.
Tuntui kuin olisin allekirjoittanut kuolintodistuksen.
Hän näytti siniseltä, koska ruumiinlämpö oli niin matala.
Isä vietiin leikkaussaliin, ja annoin kirjoituslevyn lääkärille.
Katsoin isää ja ajattelin: "Jos näen isäni viimeisen kerran,
hyvästelen ihmisen, jota tuskin tunnen."
Odotin ja toivoin, että hän selviäisi leikkauksesta.
Jotenkin hän selvisi siitä.
Olimme sairaalassa, kerroin hänelle tarinoita elämästäni,
ja hän kertoi tarinoita omastaan. Kerroin tarinan tanssiaisista.
Isä sanoi: "Olen vihainen sinulle."
"Tiedän, suutelin tyttöä. En tee sitä enää."
Isä sanoi: "En tarkoita sitä. Miksi et anna anteeksi Bethanylle?"
Hän halusi taas olla fiksumpi ihminen. Kysyin, miksi antaisin anteeksi.
"Tulin tänne vuonna 1982,
katselin TV-ohjelmia ja ajattelin, että jos päästän sinut tanssiaisiin,
liityt jengiin, panet tytön paksuksi ja alat huumekauppiaaksi samana iltana.
Halusin suojella sinua.
Tytön perhe näki TV:ssä samoja asioita meistä ja halusi suojella tytärtään.
Kaikki pelkäävät kaikkia.
Mutta sinun pitää olla rohkea.
Rohkeutesi toimia oikein pitää olla suurempi kuin pelkosi että käy huonosti.
Ole rohkea, Hasan."
Se on kaunis runo. Ajattelen sitä jatkuvasti.
Joinakin päivinä voin antaa anteeksi sille ihmiselle.
Mennyt on mennyttä. Muistin tyhjennys.
Toisina päivinä ajattelen: "Paskat! Viholliset pitää murskata."
En tiennyt mitä ajatella ennen tätä:
Pizza Hutin uudet minipizzat ovat täällä.
Yhdeksän minipizzan laatikko maksaa 10 taalaa.
10 taalaa.
Laatikkoon saa kolme eri pizzaa.
Kolme? Juustoa!
Isoja, herkullisia minipizzoja. Vain sinun Pizza Hutissasi.
Näin tehdään hyvää pizzaa.
Mainos tuli ulos yliopistokoriksen pudotuspelien aikaan.
Kaikki näkivät sen. Sain tekstareita ystäviltäni.
"Tiedätkö, montako minipizzaa saa 10 taalalla?"
"Yhdeksän!"
"Onko totta, että laatikkoon saa kolmea eri pizzaa?"
"Joo, kolmea!"
Kaverini lähetti tämän kuvakaappauksen.
"Näin äsken tanssiaisseuralaiseni Pizza Hutin mainoksessa.
#takauma, #maailmaonpieni,
#mahtavaa."
Vastasin näin:
"Me ei menty tanssiaisiin.
Mitä sinulle kuuluu?
#herra P, #matikka."
Hän vastasi:
"Tiedän, mutta se teki tviitistä paremman.
Ilmoita, kun olet New Yorkissa."
Vastasin siihen: "No vittu ilman muuta."
Tutkin Bethanyn Facebook-profiilia. Oma vikansa, mitäs pitää sen julkisena.
Aloin klikkailla. "Bethany Reed."
"Asuu Manhattanilla." Tiesin sen.
"Parisuhteessa käyttäjän..." Klikkasin.
"Rajesh,
Rengatramanajanana kanssa."
Hän seurusteli intialaisen jätkän kanssa, joka oli ihan vitun intialainen!
Katsokaa, kuinka pitkä tuon jätkän nimi on!
Hyvä kun se mahtuu hänen Facebook-profiiliinsa.
Se on niin pitkä. 10 tavua.
Ra-jesh Ren-gat-ra-ma-na-ja-na-nam.
Oletteko vittu tosissanne? Montako kirjainta aakkosissa on?
Montako kirjainta aakkosissa on? 26.
Rajesh Rengatramanajananamissa on 25. Yksi vähemmän kuin aakkosissa.
Kuinka helppo minun nimeni on? Hasan Minhaj.
Mutta Bethany halusi Rajesh Rengatramana,
vitun jananamin."
Jumala nauroi minulle.
Vastoin terapeuttini neuvoa otin yhteyttä Bethanyyn.
Sanoin terapeutille: "Maksan siitä, että sanot mitä haluan kuulla."
"Anna mennä, jos haluat asialle ratkaisun." Terapia on kusetusta.
"Minulla on ensi viikolla keikka New Yorkissa." Ei ollut.
"Olisi hauska tavata." "Joo, tavataan."
Otin suoran lennon L.A:sta New Yorkiin. Pizza Hutin rahoilla.
Kävelin New Yorkin kaduilla raivoissani.
"Miten tämä on mahdollista?
Rajesh Rengatramana... Kuinka Bethany rakastelee?
'Rajesh Rengatramanajananam.
Haluan sinua tosi paljon, Rajesh Rengatramanajananam.
Pane Rajeshisi Rengatramanajananamiini.'
Lakkaa kuvittelemasta, kun hän nai Rajesh Rengatramanajananamia.
Kävele sisälle. Ole rauhallinen ja itsevarma.
Kävele sisään ja ota tilanne haltuun. Tee näin:
'Miten menee?'
Pyörähdä, nuolaise huuliasi ja kysy miten menee."
Harjoittelin juttua. Pääsin ovelle ja avasin sen.
Kuulin jonkun huutavan: "Hei, Hasan!"
Hän istui ulkona.
Hän näki, kun treenasin kadulla.
Sanoin: "Hei. Miten menee?
Istuuko joku tuolla? Siistiä."
Kävelin pöytään ja sanoin: "Istun tähän."
Kun tapaa ihmisen menneisyydestään,
on taas sen ikäinen kuin silloin.
Kaikki kanyemainen itsevarmuus pakeni kropastani.
En pystynyt sanomaan mitään. Olin kuin aikuiset Jaska Jokusessa.
En pystynyt sanomaan mitään. 20 minuuttia, 30, 40.
"Aiotko olla taas darapok? Sano jotain!"
Hän alkoi puhua vuokrasäännöstelystä. Töksäytin: "Tiedätkö, miksi olen täällä?
Tulin puhumaan tanssiaisista."
Hänen kasvonsa kalpenivat.
Hän oli valkoinen, mutta ne muuttuivat vielä kalpeammiksi.
Sanoin: "Tiesit tilanteeni. Olin tukenasi loppuun asti.
Sinä et tukenut minua. Aivan sama.
Mutta mikä pahempaa, ristiinnaulitsit minut sosiaalisesti.
Tiesit, että minulla oli vaikeaa.
Olin niin epävarma, etten voinut tapailla toista valkoista.
Pelkäsin, etten voisi seurustella valkoisen kanssa ihonvärini takia.
Tiedätkö, millaista se on?
Yritän tavoitella unelmiani,
ja kirjoitat minulle kuin välimme olisivat OK.
Miksi teet niin?"
Hän sanoi: "Olen tosi pahoillani.
Mutta me olimme 18-vuotiaita.
Halusin lähteä tansseihin kanssasi, mutta äitini on kontrollifriikki.
Tiedätkö, millaista on, kun vanhempi kontrolloi elämääsi?"
Sanoin: "En tiedä. Kerro toki. Haluaisin kuulla sen tarinan.
Kerro lisää."
Mitä?
Hän sanoi: "Olisin halunnut lähteä, mutta en voi muuttaa mennyttä.
En uskonut, että haluaisit puhua kanssani enää.
Mutta kirjoitan sinusta siksi, koska pidit lupauksesi.
Vaikka et haluaisi enää puhua minulle, tulen aina kannustamaan sinua."
Kannamme sydämessämme kaunaa ihmisille menneisyydestämme.
"Se teki sitä ja tätä. Haistakoot paskan!"
Sillä hetkellä päästin irti menneestä.
Murskasin sen kuin Voldemortin hirnyrkin.
Mutta sitten minun piti esittää kysymys, jota me kaikki mietimme.
"Entä herra Rengatramanajananam?"
Hän sanoi: "Aloimme seurustella ja päätimme muuttaa yhteen.
Pyysin äidiltä rahaa vuokratakuuseen." Kysyin, mitä hänen äitinsä sanoi.
Hän sanoi: "Äiti ei auttanut. Tiedät, millainen perheemme on."
"Mitä sinä sanoit?" "Sanoin äidille: 'Ei taas.
En aio kokea tätä uudestaan. Raj on hyvä ihminen ja minä myös.
Aion olla hänen kanssaan, koska se on oikein.'"
Katsoin häntä.
Ja minua hävetti kovasti.
Mietin: "Mitä sinä oikein hommaat?
Miksi jahtaat ihmisiä menneisyydestäsi kuin joku psykopaatti?
Et ole Liam Neeson."
Tajusin, etten edes välitä Bethanysta vaan sitä mitä hän edustaa.
Haluamme varttuessamme muiden ihmisten hyväksyntää.
"Istu tähän. Sinä kelpaat." Mutta amerikkalainen unelma ei ole,
pyytää hyväksyntää vaan tehdä kuten aiemmat sukupolvet tekivät.
Se pitää saada omilla ehdoilla.
"Pizza Hutin minipizzat, yhdeksän kympillä. Se olet sinä.
Et ole Hasan Minhaj, vaan Hussan Minhajj.
Tämä on uusi ruskea Amerikka. Toteuta unelmasi.
Lakkaa syyttämästä muita."
Seisoin ravintolan ulkopuolella.
En voinut keskittyä, koska hän oli kehittyneempi kuin minä.
Hän sanoi: "Hengaillaan ensi kerralla kolmistaan."
Sanoin "ei hengailla" ja lähdin kävelemään metroasemalle.
Mutta käännyin katsomaan ravintolaa, jotta näkisin hänet vielä kerran.
Jotta tietäisin, että sukupolvimuutos on mahdollinen yhdellä valinnalla.
Mutta hän oli poissa.
Enkä nähnyt häntä enää koskaan.
Mutta pidin lupaukseni ja jatkoin koomikon uraa.
En tiennyt, saavuttaisinko enemmän kuin Pizza Hut -mainoksen.
Jossain vaiheessa uraa vanhemmat luopuvat toivosta.
"Aletaan panostaa Ayeshaan."
Sain sähköpostin manageriltani.
"Haluatko Daily Show'n koe-esiintymiseen?" Sellaista asiaa ei kysytä, se ilmoitetaan.
"The Daily Show'n koe-esiintyminen." Lähetin nauhan ja sain puhelun.
"Jon Stewart näki nauhasi. Tule New Yorkiin koe-esiintymiseen.
Mutta...
Sinun pitää kirjoittaa uutta materiaalia. Pystytkö siihen?"
"Ei, en pysty.
En ole Larry David. En voi luoda Seinfeldia ja Jäitä hattuun -sarjaa."
Kävelin edestakaisin pienessä kämpässäni ja ajattelin: "Kuolen tänne."
On käsittämätöntä, että rasismi iskee aina kun sitä eniten tarvitsee.
Se on kuin öljynvaihto. "24 000 kilometriä. Rasismin aika."
Katsoin Real Time with Bill Maheria. Oletteko katsoneet sitä?
Tiedätte, millainen Bill on. "Uskotko Jumalaan? Olet idiootti."
Ja kaikki ajattelevat: "Ateistiprofeetta puhuu!"
Bill Maherin ja Ben Affleckin klippi alkoi levitä netissä.
Maher sanoi: "85 % muslimeista vihaa vapauttamme.
Heidät pitää pidättää ja sulkea jonnekin."
Affleck vastasi: "Oletko hullu? Pidättää ja sulkea?
Teimme sen japanilaisille. Ei niin voi tehdä. Olenko hullu?"
Ajattelin: "Et ole hullu.
Olet valkoinen prinssini."
Ettekö te tajua, mitä tapahtui?
Ensimmäinen suuri tähti tuki muslimeja. Batman tuki meitä!
"Hän ei ole sankari jonka haluamme, vaan sankari, jota muslimit tarvitsevat."
Kirjoitin "Batman vs Maher" -sketsin ja lähdin New Yorkiin.
Pimpom. "Tervetuloa Daily Show'hun."
Tuottaja avasi oven. "Esiinny minulle. Jon tulee, kun olet valmis."
Kävelimme pitkin käytävää,
ja näin kuvia aiemmista kirjeenvaihtajista.
Steve Carell, John Oliver,
Sam Bee, Jason Jones,
Ed Helms, Steven Colbert.
Ja minä?
"Keema roti, minä?
Me emme pääse näin pitkälle. Me olemme keskiportaan johtajia.
Me emme pääse tuolle lavalle."
Näin Daily Show -maapallon. Se on uskomattoman sininen.
Hikoilin pukuni läpi.
Tuottaja sanoi: "Vedetään sketsi muutaman kerran."
Menin kirjoituspöydän taakse. Presidentit ovat istuneet sen ääressä.
Istuin ja aloin vetää sketsiä läpi. Olin hermona.
Tuottaja käski ottaa rauhallisemmin.
Vedimme sketsin toisen kerran. Sillä kertaa minä änkytin.
Tuottaja sanoi: "Rentoudu. Olet hauska."
Se on paljastava merkki. "Hei, et ole hauska.
Ei kannata rentoutua." Minä takeltelin. Tiedätte tunteen.
Ihmiset kysyvät, miten meni. "Ajattelen positiivisesti."
Ei, hommasta ei tule mitään. Minä takeltelin.
Lääkiksen pääsykoe, opinnot Karibialla, se oli siinä.
Minä takeltelin. Tiedämme kaikki tunteen.
Tunsin pökäleen puskevan housuihin.
Olin tosi hermona. "Voi ei!" Sitten kuulin sarjan tunnarin.
Tunnistin äänen. Se oli juutalainen Yoda. Jon.
Hän tuli vieraiden tunnelin kautta, eli valo tuli takaa.
Näin valtavan varjon kävelevän minua kohti.
Kuulin hänen saavutuksensa joka askeleella.
"Olen Jon Stewart.
22 Emmyä voittanut Jon Stewart.
Uudistin poliittisen satiirin ja komiikan. Mitä sinä olet tehnyt?"
"En tiedä. Oletko kuullut Pizza Hutista?"
Sitten hän astui valoon.
Hän oli lyhyempi kuin luulin,
ja hänellä oli parransänki.
Katsoin häntä ja ajattelin:
"Isä?"
Hän tuntui juutalaiselta Najmilta. Hän kätteli.
Tuntui kuin hän olisi läimäissyt minua entisessä elämässä.
"Tunnen tämän käden." Aloimme heittää läppää.
Prompterikaveri kysyi, mitä me teemme. Sanoin: "Osaan tämän ulkoa."
Lopetus oli kuin venäläisvoimistelijalla. "Kiitos tästä mahdollisuudesta."
Vedin pökäleen takaisin sisään. "Lähdetään kotiin."
Kävelin ovesta ulos, mutta kuulin äänen. "Mihin olet menossa?"
Se oli Jon.
Sanoin: "Asun Los Angelesissa.
Täytyy palata sinne."
"Nähdään maanantaina."
Kysyin: "Miksi?"
"Olet täällä töissä.
Eli nähdään maanantaina."
Kelasin: "Pidä Oscar-puhe. Sano, mitä pitää sanoa."
Halusin sanoa: "Jon. Tämä on urani ainoita juttuja,
jonka isäni tietää.
Kiitos siitä!"
Mutta sanoin sen sijaan:
"Jon!
Isäni,
tietää sinut!"
Jon sanoi: "Niin varmaan."
Nipistin itseäni: "Olet Hasan Minhaj. Olet mukana The Daily Show'ssa."
Juoksin ulos ja soitin tyttöystävälleni. Hän itki.
Soitin äidille. Hän itki. Soitin isälle. Hän sanoi: "Hyvää työtä!"
"Mitä? Sano se uudestaan. En kuullut."
Olin jäädä auton alle.
"En voi kuolla. Minun pitää tehdä maailman eeppisin statuspäivitys."
Avasin läppärin ja Facebookin ja näin tämän:
SANOIN TAHDON!
Näettekö te tämän?
Ettekö tiedä, mitä se tarkoittaa?
Ettekö te tajua?
Olen lääke rasismiin.
Paransin sen.
Ehkä en parantanut sitä, mutta jokaisella on tarkoitus.
Joidenkin tehtävä on löytää parannuskeino syöpään tai rokote ebolaan.
Elämäni on todiste siitä, että kun kerran ruskean valitsee,
fiksu sen itselleen kahlitsee.
Jumalan siunausta. Rakastan teitä.
Rakastan teitä. Hyvää yötä!
Tekstitys: Juha Arola